Sokszor, sok helyen szó esik arról, hogy a Ferencváros női kézilabdacsapata Európa legjobbjai közé tartozik, de ilyenkor legtöbbször csak a jelenre gondolunk. Pedig, ha hozzátesszük, hogy milyen tradíció és mennyi siker „rejtőzik” a szakosztály eddig megélt hetven évében, akkor még magasabb polcra helyezhetjük az FTC-t. Hiszen kevés klub tudhat magáénak a miénkhez hasonló történelmet, erre pedig igenis büszkének kell lennünk, és kötelességünk ápolni az emlékeket. Épp ezért korabeli beszámolók, tudósítások, fényképek és videók segítségével felidézzük a legnagyobb nemzetközi sikereket, azokat a sorozatokat, amikor az aktuális csapatunk legalább a döntőig eljutott.
Elsőként a Fradi 1971-es Bajnokcsapatok Európa Kupája-meneteléséről olvashatnak számos érdekességet.
A történet kiinduló pontjához egészen 1969-ig kell visszatekintenünk, ugyanis akkoriban még nem volt összhangban a magyar és a nemzetközi versenynaptár. A hazai bajnokságot tavaszi-őszi, míg a BEK-et őszi-tavaszi rendszerben bonyolították – s mert ebből következően az 1970/71-es BEK-idény rajtjakor az 1970-es bajnokság még javában tartott, az indulás jogát az 1969-es bajnoki címmel szerezte a Fradi. Akkoriban a Vasas és a veszprémi Bakony Vegyész számított itthon a legnagyobb riválisnak, a ’69-es aranyérem megszerzése pedig az utóbbi legyőzésével vált szinte biztossá.
A rangadó súlyát jól mutatta, hogy a Népsport korabeli beszámolója szerint 1969. szeptember 7-én, „vasárnap délelőtt kicsinek bizonyult az FTC Üllői úti pályájának a lelátója – a játékteret mintegy 4000 szurkoló övezte, de több százan a pálya körüli kerítés mentén maradtak.” A meccs aztán kiütéssel zárult, a Fradi úgy nyert 11-2-re, hogy a második félidőben (huszonöt perces volt egy játékrész) már nem is kapott gólt. Ma már szinte elképzelhetetlen, de akkor a bajnoki meccseket még jobbára a szabadban játszották, így eshetett meg például az is, hogy olykor a meccsekről szóló tudósítás a következőhöz hasonló felütéssel indult: „Rendkívül kellemetlen, hűvös időben kezdődött a rangadó.”
A lényeg, hogy bajnoki aranyérmével együttesünk indulhatott a legrangosabb nemzetközi kupában, a BEK-ben, de a sorsolásnál igencsak pechesnek bizonyult.
„Határtalan balszerencse… Harmadszor is az SC Leipzig az FTC női kézilabdázóinak BEK-beli ellenfele” – a sorsolás másnapján ezzel a címmel közölt cikket a Népsport, csapatunk vezetőedzője, Elek Gyula pedig ekképp kommentálta az eseményt.
„Tizenhét európai ország bajnoka indul az idei küzdelmekben, s ez rekordlétszám. Ez öröm, nem úgy, mint a sorsolás ténye. A kupa története során harmadszor kerültünk össze az első fordulóban az NDK bajnokával, Európa talán legerősebb női klubcsapatával, az SC Leipzig- gel. Azt hiszem, ehhez nem kell különösebb kommentárt fűzni.”
A tizenhét csapat között találhattunk bolgárt, izraelit, hollandot és izlandit is, de a fiatalabb generációnak érdekesség lehet, hogy a Lokomotív Zágráb jugoszláv színekben indult, míg az NSZK és az NDK is nevezhetett egy-egy klubot a sorozatba. A kiírás értelmében egyenes kieséses rendszerben, oda-visszavágós párharcokban folyt a küzdelem.
Az első meccsen aztán általános megdöbbenésre a Ferencváros rögtön borította a papírformát. „A ferencvárosi együttes ezúttal nemcsak nagyszerű lelkesedéssel vívta ki minden elképzelést felülmúló sikerét. Az együttes kitűnő taktikája, s néhány játékos — elsősorban Hólyáné, Takácsné, Sterbinszky — átlagon felüli teljesítménye is jelentősen járult a hétgólos győzelemhez” – írta a Népsport.
(FTC – SC Leipzig 16–9, Játékcsarnok, 1500 néző. V: Orrligeainu, Curelea (mindkettő román). FTC: Hólyáné — Bajcsevné 1, Zsidai 1, Szőkéné 2, Takácsné 7, Sterbinszky 5, Tőkéné. Edző: Elek Gyula.)
A visszavágó előtt az első meccs eredménye okán érthetően bátrabban számolgatott mindenki, de jellemző a Leipzig erejére, hogy a sajtó ekképp fogalmazott: „a budapesti hétgólos előny felcsillantotta a továbbjutás reménysugarát.” A kor körülményeit jól jelzi, hogy a felkészüléssel kapcsolatban kiemelték, a Bp. Honvéd előzékenysége következtében második hete minden délelőtt teremlehetőséghez jutott a gárda a Klapka utcában.
Az alapos felkészülés meghozta a gyümölcsét, hiszen, bár óriásit kellett küzdeni, és a visszavágón négygólos vereséget szenvedett csapatunk Lipcsében, összesítésben két góllal felülmúlta a jóval esélyesebb riválist.
A siker komoly elismerést váltott ki, a Népsport a második kör sorsolásáról szóló beszámolójának a következő címet adta: „Pozsonyban mindenki az FTC-től félt”. A szerencse ezúttal kedvezett, hiszen a viszonylag szerényebb képességű izlandi bajnokot, a Fram Reykjavikot sodorta klubunk útjába.
„Érdekes módon mindenki tőlünk „rettegett” a szlovák fővárosban – mondta a sorsolás másnapján Elek Gyula. – A lipcseiek legyőzésével alaposan megnőtt a tekintélyünk. A számunkra csaknem teljesen ismeretlen izlandi bajnokcsapaton feltétlenül túl kell jutnunk. Nem tartunk pihenőt, mindennapos edzéssel készülünk az előreláthatólag január közepén sorra kerülő két találkozóra.”
A mérkőzések leszervezése aztán igencsak nehezen ment, az új év, 1970 első napjaiban a vezetőedzőnk arról számolt be, hogy bár december 17-én elküldték az izlandiaknak az időpontjavaslataikat, nem kaptak választ, és a megismételt táviratra sem érkezett felelet.
Január 7-én végül megírta ellenfelünk, hogy nem fogadja el a javasolt időpontokat, hanem később (amúgy a magyar válogatott edzőtábora idején…) kívánja lejátszani az összecsapásokat – és mindkettőt hazai pályán. A vezetőség elfogadta a feltételeket, hogy végre valahára sor kerülhessen a mérkőzésekre, amelyek egyébként végül kevesebb izgalmat hoztak, mint a szervezés.
1971. január 28-án az 1 Forintba kerülő Népsportban arról olvashattak a szurkolók, hogy az Izlandba útra kelő ferencvárosi küldöttségnek tagja Elekné Rothermel Anna (képünkön balra) is, sőt, ha Hólyáné sérülése nem jön rendbe, akkor pályára is lép a világbajnok kapus. Ez „csupán” azért számít(ott) meglepőnek, mert 1970. november 5-én, vagyis jó két és fél hónappal korábban adott életet bizonyos Gábor nevű gyermekének… Az elődöntőbe kerülés már az első meccsen eldőlt, 21-5-re nyert a Fradi, a három nappal későbbi, 19-5-tel végződő visszavágó már csak formalitás volt, és Eleknének nem is kellett kapuba állnia. A párharccal kapcsolatban a hazatérést követően Takácsné megjegyezte, „Annyi pofont kaptunk a két reykjaviki találkozón, mint idehaza egy egész bajnoki idényben…”, s ezt egyébként az izlandi újságok is sérelmezték tudósításaikban.
1970. február 5-én Elek Gyula jegyzett cikket a sportnapilapban, egészen pontosan az ő „távbeszélő jelentését” vetették papírra az előző napi sorsolásról. A mieink a dán bajnok Koppenhágát kapták ellenfélül az elődöntőben, a hazai szurkolók pedig az eddigi eredménysoron, illetve a Szpartak Kijev elkerülésén fellelkesülve szinte csak legyintettek a következő riválisra. Elek Gyula a felkészülés közben, illetve az egy évvel korábban a dánok ellen mérkőző Vasas edzője, Fleck Ottó is jelezte azért, hogy pórul járhat a Fradi, ha lebecsüli az 1965-ös BEK-győztes Koppenhágát. Sőt, az angyalföldiek trénere meg is osztotta tapasztalatát legendás edzőnkkel.
A Koppenhága hazájában nagyjából verhetetlen volt akkoriban, 1951 és 1970 között tizenötször nyert bajnokságot a BEK-arany mellett, és a ’71-es gárda jó néhány tagja már a ’62-es vb-döntős dán válogatottban is húzóember volt – vagyis idősebb, rutinos játékosok alkották a keretet. Épp ez utóbbi miatt javasolta Fleck, hogy nagy iramot diktáljon a Fradi, s így lehet esélye a roppant labdabiztos Koppenhága ellen.
A párharc első ütközetét Budapesten rendezték, méghozzá ma már elképzelhetetlen módon, reggel 9 órakor, ugyanis a dánok csak szombaton későn érkeztek, és vasárnap viszonylag korán indultak haza. Ha nem lett volna elég meglepő ez az időpont, akkor azt is hozzátehetjük, hogy az előmérkőzést, az FTC – Bp. Vörös Meteor férfi találkozót 7:30-kor kezdték…
A dánok menetrendszerint, és szerencsére nagy mellénnyel érkeztek Ferihegyre – Linda Sörensen még meg is magyarázta, hogy miért: „Nekünk mindig jól ment a magyarok ellen!” – de szerencsére lógó orral távozhattak másnap.
1971 februárjának utolsó napján, vasárnap reggel már ki se nyitottak a pénztárak, minden belépő elkelt, és a hóvihar, illetve a hajnali kezdés ellenére reggel hét órakor sorban álltak a szurkolók a Játékcsarnok bejáratánál. A zsúfolt lelátón helyet foglaló nézők mellett még százezrek láthatták a televízió jóvoltából, hogy idegesen kezdtek a csapatok. A tét meglátszott a játékosokon, meg talán a labdával történt huzavona is – a játékvezetők nem engedték, hogy a mi labdáinkkal játszanak, mert két centivel nagyobb volt a szabványnál és fehérre is festették, végül a dánoké megfelelőnek bizonyult. A mieink nyugodtak meg gyorsabban, és a 13. percben már 5-0-ra vezettek! 5-3-nál után fontos volt Sterbinszky és Takácsné gólja, a szünetet követően pedig eldőlt, hogy az odavágót megnyerjük. Elekné ezúttal már pályára lépett, és kiválóan védett, támadásban Sterbinszky Amália volt a legveszélyesebb, az ötször eredményes Takácsné meg a leggólerősebb. A 14-7-es végeredmény bizakodásra adott okot, de a dánok az előző körben is jelentős, négygólos hátrányt tudtak eltüntetni a román bajnok Temesvár ellen. Na, meg a vendég edző, Hans Jansen is kijelentette az újságíróknak: „Jobb volt a Ferencváros, nem győzhettünk, de nem adjuk fel!”
Önbizalommal telve kelt útra a visszavágóra a Fradi küldöttsége, Elek Gyula például egynapos vonatos utazásra és biztos továbbjutásra készült. Ehelyett két nap múlva érkezett Koppenhágába a csapat, ráadásul a találkozó helyszínére is igen későn toppantak be a lányok, ugyanis a szállodából először rossz csarnokba vitte őket a taxi. Alig tíz perc jutott így a bemelegítésre, ami meglehetősen idegessé tette a csapatot – talán ezzel is magyarázható, hogy az első félidőben sok ziccert rontott. A 2-1-es állás a szünetben ennek ismeretében még rendben volt, a második játékrész azonban nagyon rosszul sikerült.
Bár egyenlítettünk, a 48. percben már 9-3 volt a dánok javára, vagyis egyetlen gól maradt az összesített Fradi-előnyből. A következő támadásnál Takácsné a kapufát találta el, ebből leindítottak minket a hazaiak, de Elekné nagy bravúrral hárította a tiszta gólhelyzetet. Az utolsó percben Csiha bombagólja látszólag nyugtatóként hatott, hiszen eldőlt, hogy az FTC bejutott a BEK-döntőbe, de a lefújás után ennek ellenére is többen zokogtak a vendég öltözőben.
„A második félidőre úgy emlékszem, mint legrosszabb álmaimra – mondta Elek Gyula a Népsportnak. – (…) Még nem láttam ennyi hibával játszani a csapatot! A mérkőzés utolsó két perce volt a legfélelmetesebb. (…) Phü, nagyon megizzadtam!”
A hazatérő csapatot ezrek várták a Keleti pályaudvaron, s ekkor már természetesen örülni is tudtak a játékosok a világraszóló sikernek. A fináléban a szovjet kirakatcsapat, az Európa legjobbjának tartott Szpartak Kijev várt a Ferencvárosra.
„Ellenük sikerrel helytállni az egyesület és a magyar kézilabdasport nagy dicsősége lenne” – érzékeltette az esélyeket Elek-mester, aki abban bízott, hogy a kor legjobb játékosa, Turcsina szülése után még nem lép pályára. A döntőt Pozsonyban rendezték, a helyszínre pedig az IBUSZ három különjárata szállította a szurkolókat.
A szakértők már a mérkőzés előtt arról beszéltek, hogy az FTC az 1970/71-es BEK-sorozat legnagyobb bravúrját vitte véghez a döntőbe jutással, de azt sem zárták ki, hogy az aranyérem is Budapestre kerül.
A mieink kezdték jobban a finálét, 1-0-ra, majd a tizenhatodik percben már 3-1-re is vezettek, amikor a szovjet edző, Igor Turcsin döntő jelentőségű cserére szánta el magát. Pályára küldte a csaknem egy évet kihagyó feleségét, aki előbb okos bejátszásaival, majd három góljával döntő érdemeket szerzett abban, hogy a Szpartak megfordította az állást és elhódította a BEK-trófeát.
„Egy éves se voltam még a döntő idején, ezért nem is emlékszem semmire, csak arra, amit apukám később mesélt róla – mondta érdeklődésünkre Elek Gábor. – Azt tudom, hogy dühös volt magára, mert úgy érezte, hibázott: nem készült arra, hogy Turcsina pályára lép majd a hosszú kihagyása után. Azt érdemes tudni, hogy a Szpartak akkor még a mostani ETO-nál is jobban dominált a mezőnyben, Szinaida Turcsinát pedig később a szakírók a huszadik század legjobb női kézilabdázójának választották…”
Ezüstéremmel zárta tehát a Ferencváros az 1970/1971-es BEK-idényt, s ezzel klubunk kézilabda szakosztályának egyik legnagyobb sikerét vitte véghez az Elek Gyula által irányított csapat. A Népsport a visszapillantójában ugyan megjegyzi, hogy „összképében régen volt ilyen gyenge az FTC”, a drukkerek „Jó volt, lányok! Nem baj, lányok!” kiabálással vigasztalták a csapatot. Évekkel később, látva, hogy a Szpartak még sorozatban kétszer megállíthatatlannak bizonyult, illetve, hogy a ’80-as évek végéig mindösszesen 13-szor jutott fel a csúcsra, talán még értékesebbé vált az ezüstérem.
Út a döntőig: FTC–Leipzig (NDK-beli) 16–9, 7–11; Fram Reykjavík (izlandi)–FTC 5–21, 5–19; FTC–HG Koppenhága (dán) 14–7, 4–9.
DÖNTŐ (POZSONY)
SZPARTAK KIJEV–FTC 11–9 (7–4)
KIJEV: Sensztyuk – Kacsova, Zaharova 2, MARSUBA 2, Lozbina, Sevcsenko 1, BOBRUSZ 2. Csere: TURCSINA 3, Vlaszova 1.
Edző: Igor Turcsin
FTC: ELEKNÉ – Tőkéné 2, Csiha 1, Szőkéné 2, Takácsné 1, Sterbinszky 3, Bajcsevné. (Csere nem volt.)
Edző: Elek Gyula
Az álomcsapatba bekerült Klujber Katrin most már tud örülni a Párizsban megszerzett hatodik helynek.
Norvégia magabiztosan nyerte meg az olimpia női kézilabdatornáját, Glauser és Kanor ezüstéremmel zárt.
Erősen tartalékos kerettel is megnyerte női kézilabdacsapatunk a DVSC elleni felkészülési mérkőzést.
Megerősödött női kézilabdacsapatunk nagy célért küzd a Bajnokok Ligájában – indul a bérletértékesítés.
A nemzetközi szinten is elismert szakemberek összetett munkát végeznek majd az eredményesség érdekében.
Sorsoltak a kézilabda NB I-ben, kialakult a mérkőzések sorrendje a 2024/2025-ös idényre.
Női kézilabdacsapatunk hiányos kerettel kezdte el a felkészülést a 2024/2025-ös klubidényre.
Francia és orosz klasszisokkal megerősítve kezdheti meg a 2024/25-ös idényt női kézilabdacsapatunk - VIDEÓ!